החשיבה הצבאית בישראל מנוונת ומכורה לאפקטים מייצרי "הרתעה". כדי לנצח בלבנון צריך לשקם את הצבא ולבנות מחדש את תפיסת ההפעלה שלו
![](https://mida.org.il/wp-content/uploads/2023/08/leborder1.jpg)
מתבקש שישראל תגיב על הטבח במג'דל שאמס בהפעלת צה"ל, כשם שהוא הופעל ב-1982, בתגובה לפגיעה בשגריר ארגוב בלונדון.
אלא שמאז מבצע שלום הגליל הרבה דברים השתנו. כשישראל הגיבה ב-1982 במבצע 'של"ג' שנועד להסיר את האיום מלבנון, צה"ל היה צבא ניצחון בהכרעה מהירה שהוכן למערכה והיה דרוך כקפיץ מתוח לממשה.
כשישראל הגיבה ב-2002 על הטבח במלון פארק במבצע חומת מגן שנועד לטהר את איו"ש ממחבלים, צה"ל כבר היה בעיצומה של הטמעת דוקטרינת הרתעה, שלא נועדה להכריע את האויב כדי להביסו, אלא להפחידו ולהרתיעו גם בלי הבסתו הפיזית.
בשנת 2004 פורסמה בצה"ל תפיסת הפעלה חדשה, שהתבססה על דוקטרינת ההרתעה. כדי לממשה, כובד המשקל בצה"ל הועבר מהדרג המתמרן, שהיה מאמץ הלחימה הראשי בדוקטרינת ההכרעה, לגורמי האש-מנגד, שנהפכו בדוקטרינה החדשה למאמץ הלחימה הראשי.
מבצע 'שכר הולם' ב-2006 (מלחמת לבנון השנייה) הייתה הופעת הבכורה של צה"ל המוסב; ישראל הגיבה על הרג מספר חייליה וחטיפתם של שניים במכות קשות שנועדו להכאיב לחיזבאללה כדי ללמדו לקח וכדי שיירתע מהמכות וישיב את החטופים, אך ללא מטרה להשמידו.
התוצאה הייתה צפויה. חיזבאללה לא הורתע ופתח במתקפת ירי-מנגד על הצפון שנמשכה 34 ימים בלי שצה"ל שלט במשכה, משום שהוא איבד את יכולת ההכרעה שנדרשה לכיבוש קרקעי של שטחים בדרום לבנון כדי לחסל את האיום ולהסירו.
שתי וועדות החקירה שהוקמו אחרי המלחמה – וועדת וינוגרד וועדת שומרון – הנחו את צה"ל ב-2007 להשליך את דוקטרינת ההרתעה ולשוב ולהסב את עצמו לצבא הכרעה, כדי שניתן יהיה לממש את מדיניות הביטחון, שעיקרה הוא הסרתם של איומים על המדינה במתקפת מנע מקדימה יזומה "מחוץ לגדר".
אולם, הנחיות הוועדות לא מומשו ו'צוק איתן' – מבצע שלא נועד להסיר את האיום, אלא כמו ב-2006 להכות את חמאס במכות קשות וכואבות, נהפך למלחמת התשה הדדית ארוכה, עקרה מהישגים צבאיים. וכמו מלחמת לבנון השנייה, גם עקרה מהישגים מדיניים משמעותיים. ואלו גם התוצאות לעת עתה של המערכה הנוכחית ברצועת עזה.
כנגזר ממדיניות הביטחון, צה"ל היה צריך להיערך להסרת המפלצות שצמחו בגבולות לבנון והרצועה במתקפת מנע יזומה, בעודם באיבם.
מטרה זו לא מומשה משתי סיבות ראשיות: הסבת תודעתו המקצועית של הפיקוד הבכיר מתודעה של הכרעה לתודעה של הרתעה ובגלל שבניוונו של הדרג המתמרן בצה"ל ישראל איבדה את היכולת לממש את מדיניות הביטחון בהסרת איומים במלחמת הכרעה קצרה וזולה.
בגלל ההנחה שצה"ל יכול להרתיע את אויביו באמצעות מכות קשות וכואבות שהוא יכול להנחית עליהם, הגנת הגבולות, שהותאמה למניעת חדירתם של מחבלים בודדים, לא שונתה ולא הותאמה לאיום החדש שנוצר על המדינה החל משנת 2014: אפשרות תקיפתה לכיבוש שטחים וישובים ע"י הגדודים המתמרנים שנוספו לצבאות הטרור הנייחים בצפון ובדרום.
מלחמת 'חרבות ברזל' חשפה שלוש עובדות קשות:
- צה"ל לא נערך להגנה מפני איום פשיטה והתקפה אפשרית של כוחותיו המתמרנים של האויב.
- בגלל ההנחה שצה"ל מרתיע, לא הוכנו תוכניות מגרה למתקפת מנע מוקדמת להסרת איום חמאס, אך מסתבר שגם לא הוכנו תוכניות מגרה להסרתו במתקפת נגד מאוחרת.
- התמרון אמנם שוקם בשנים האחרונות, אך תודעתו המקצועית של הפיקוד הבכיר לא שוקמה והיא נשארה תודעה של הרתעה.
מונחה על ידי דוקטרינת "המלחמה על התודעה", צה"ל פתח את מלחמת 'חרבות ברזל' בכיבוש שיפא, לאור ההנחה שכיבושו יקנה, כעדות מפקד אוגדה 36, 'תמונת ניצחון' שתרתיע את חמאס ותגרום להתפרקותו וכניעתו; כצפוי מראש, הפנטזיה לא התממשה, כשם שפנטזיה דומה לא התממשה בכיבוש בינת ג'ביל ב-2006.
מהתנהלות המבצע ברור שהוא לא תוכנן בהערכת מצב מערכתית סטרוקטוראלית, שנועדה לזהות את מרכז הכובד של היריב – מבחנה העליון של המצביאות כהגדרת קלאוזביץ' – על מנת להפעיל את הכוחות לאור רעיון מבצעי הכרעתי תחבולני. בהתאמה לדוקטרינת הלחימה על התודעה, המבצע תוכנן בחשיבה הפוכה, פוסט מודרנית ופוסט סטרוקטוראלית לא-ליניארית, שמבטאת אי-סדירות, חופש וספונטניות. מודל חלופי לאורח החשיבה הרציונלי בתרבות המערבית שממנו נגזרה פרוצדורת הערכת המצב בדוקטרינת ההכרעה.
במקום לרכז את הכוחות הגדולים שנצברו ברצועה למערכה התקפית להכרעה מהירה של מערכת הלחימה ההגנתית של החמאס, צה"ל בהתאם לחשיבה האנטי-מערכתית הופעל באוסף של קרבות טקטיים אקראיים. וכך, "המערכה" לא הוכרעה בראשיתה והיא נמרחת על פני תשעה חדשים.
אילו היו מיושמים לקחי מלחמת לבנון השנייה, המלחמה בעזה היתה נפתחת בהשתלטות בזק על ציר פילדלפי לשם ניתוקה הפיזי של הרצועה ממצרים ובמקביל, ביתורה לנתחים אוגדתיים וחטיבתיים וטיהורם הסימולטני של הנתחים, ממחבלים, אמל"ח ומינהור. העובדה שזה לא קרה מלמדת על המשבר הדוקטרינרי העמוק בצה"ל.
ומכאן חזרה ללבנון. גם אם לצה"ל יש את סדרי הכוחות המתמרנים המתאימים להסרת האיום של חיזבאללה על ידי כיבוש דרום לבנון, חיוני לזכור, שלפיקוד הבכיר בצה"ל אין יכולת מקצועית לתכנן ולנהל את המערכה ההכרעתית המורכבת הדרושה.
צה"ל מסוגל להכות את חיזבאללה מכות קשות וכואבות, בתקווה שהוא יורתע וייכנע בתנאיה של ישראל; תקוות שווא שלא התממשה ב-2006, ב-2015 ועד כאן, גם לא ב-2024.
בחשיבה רציונלית צריך להניח שבתגובה למכה קשה וכואבת, חיזבאללה יכול להרחיב את מעגל ההתשה לכל המדינה ולהגביר את עצימותה, עד כדי פגיעה בנכסים חיוניים ואפילו קיומיים של ישראל, בלי שיש לה יכולת לשלוט במשך המערכה.
הגורמים המשפיעים האלה חייבים לעמוד לעיני מתכנני התגובה על הטבח במג'דל שמס. ייתכן והתגובה המושכלת לטבח מרתיח הדם היא דווקא חריקת שיניים וניצולה של התקלה שקרתה לחיזבאללה – חמורה מבחינתו, לאילוצו באמצעים דיפלומטיים, להסכים להפסקת אש.
אך מה שיותר חשוב הוא שיקום הצבא. תיקונה של התקלה ב"מוח הצבא", שהפשיטה את ישראל מיכולת אמיתית להגן על ביטחונה, חייב להתחיל. הדרג המדיני חייב לבנות לעצמו יכולת לבדוק את עמידת תוכניות צה"ל בעקרונות וכללי לחימת הכרעה.
בניית היכולת הדרושה להסרת האיום בלבנון וכל איום אחר על המדינה, במלחמה יזומה על ידי ישראל בעיתוי שתבחר, הוא ייעודו ותכלית קיומו של צה"ל, ויש לעשות את הנדרש כדי לאתחל אותו ולבנות אותו מחדש כהלכה.
ד”ר חנן שי הוא אלוף-משנה במילואים, מומחה בחשיבה ותכנון אסטרטגי צבאי ומדיני, פיתוח מנהיגות, וקבלת החלטות ועבודת מטה, וחוקר במכון משגב.
תיאורטית, המחבר צודק אבל בהתחשב בנתונים מסביב,זה לא מעשי כלל. המערכת הביטחונית לא תתנדב להשתנות בתהליך מושכל ומתוכנן לצערי רק קטסטרופה תעבוד פה. שנית, זרועות התמנון האיראני כבר נכרכו סביבנו ושעון החול אזל . שלישית, הצבא והחברה כבר הסירו הרבה חלודה ואין זמן יותר טוב לצאת לפעולה אחרת ניכנס לרגיעה מדומיינת וקטטות אינסופיות
קראתי הרבה מאמרים על המלחמה ועוד לא נתקלתי במאמר כל כך קצר ותמציתי. פשוט ונכון.
הליקויים בצבא מוכרים היטב לאויב, אבל לא בטוח שנתונה לישראל הפריבילגיה לצאת למלחמה יזומה בעיתוי שתבחר. יש לכך כמובן סיבות מדיניות וסיבות של משבר מנהיגות מתמשך, אבל האם החברה הישראלית הנהנתנית והמפולגת, מסוגלת להתגייס למלחמה יזומה בעיתוי ישראל תבחר?
מלבד בלבנון ב- 1982 (ואולי גם במלחמת סיני ב- 1956) מתי הייתה לישראל האפשרות לצאת למלחמה יזומה בעיתוי שתבחר? ומה מלחמות יזומות בעיתוי שנבחר יתנו לנו, אם מבחינה מדינית מה שנקרא "היום שאחרי" ירוקן אותנו מכל השג צבאי?
בשביל מה חיילים צריכים להילחם בעזה, אם לאחר הלחימה, והחללים, הרשות הפלשתינאית תקבל את השטח?
חנן אני רוצה להודות לך על מאמר שמתאר בבהירות רבה את מה שאף אחד לא מדבר עליו, מלבד יצחק בריק. אני חושב שבסופו של תהליך נצטרך להודות גם אם זה לא יהיה סימפטי שדוקטרינת הלחימה הא-סימטרית והפוסט מודרנית של צה"ל, תפיסת ההרתעה ומלחמת התודעה שהשתלטו על מערכת הביטחון בעשרים השנים האחרונות כולם בדמותו ובצלמו של נתניהו. גם אני הייתי מאלו שאיכשהו אכלו את הלוקש שלכאורה נתניהו לא שותף לכשל המערכתי במערכת הביטחון, המציאות הפוכה מכך. מי שקרא או לכל הפחות עיין בספרו מקום תחת השמש מגלה תפיסת עולם רחבה שמתבססת על הרתעה. זה לב תפיסת העולם שלו. ונניח שלא, מחוייבותו כאיש שהציבור הפקיד בידיו את האחריות להישרדותה של המדינה היה לעמוד על המשמר ולא לאפשר לצבא לעשות ככל העולה על רוחו. להגיד שצה"ל חזק מדי ושאין לראש ממשלה יכולת אמיתית להשפיע עליו כפי שרבים אומרים זה מקומם. לכן אני טוען שתפיסת הביטחון נופלת במשבצת של ראש הממשלה, הוא האחראי הבלעדי ואם צה"ל פועל בניגוד למצופה ממנו מתפקידו להפוך שולחנות ולא לאפשר לזה לקרות. אבל זה לא מסתיים שם. אני מסתכל על ההתנהלות שלו אפילו ב 48 השעות האחרונות, וזה מלמד אותי שהאיש לא יודע בכלל לאן הוא הולך, אין לו אסטרטגיה, הכל מותנה בלחצים ציבוריים ופוליטיים שמופעלים עליו. הכל בשליפה מהמותן. כאילו בוקר בהיר אחד תקפו אותנו ועכשיו אנחנו צריכים לשבור את הראש מה עושים. 7 לאוקטובר אחד כבר היה לנו. למה אין תוכניות לתרחיש של אירוע רב נפגעים בעקבות מלחמת ההתשה שכפה עלינו חיזבאללה? הכל נראה כטלאי על טלאי עם חשיבה מקסימום ליומיים קדימה. אפס אסטרטגיה
המאמר המדוייק ביותר שקראתי לאחרונה.
מה שמונע מצה"ל לנצח זה התפישות של ההנהגה – המטכ"ל בראש ובראשונה, ואח"כ שר הבטחון (שמהווה חלק מהמטכ"ל באופן מעשי) ובסוף גם ראש הממשלה (עד כה הרבה פחות מאכזב מהאחרים, שתפישתם מעוותת מהיסוד ותוליך אותנו מאסון לאסון, אבל אני לא בטוח שהתפכח מהקונצפציות. וגם – את המטכ"ל ושר הבטחון קל יותר להחליף מיידית – וצריך לעשות את זה. בשביל ראש ממשלה צריך בחירות וזה לא מתאים באמצע מלחמה).
צריך להביא את עופר וינטר שיהיה שר בטחון.
צריך להחליף את כל המטכ"ל כמעט – באנשים עם תפישות עולם הפוכות.
ואז צריך להחזיר לשירות המונים שיכולים לשרת ביחידות הלוחמות במעגלים השונים. גם בני 60 אם צריך. בניין כוח מזורז מאד, אבל עם הכנה מספיק טובה.
בסוף צריך תכנון אסטרטגי של המערכה בכל מעגליה וזירותיה – כולל איראן.
כי איראן תילחם עד הלבנוני האחרון, זה בכלל לא מעניין אותם אם נהרוס את מדינת לבנון. זו עוד קונצפציה אווילית שמניחה הנחות שווא. ואפשר לגרום לאיראנים להרפות – ע"י פגיעה ואיום קשה על האליטה הדתית ועל המשטר. זה אפשרי.
מישהו סינדל את עצמו כשאמר משהו על הרג ילדים
להזכירך הם מקיפים את עצמם בילדים
חיסול מפקדים בפינצטה מעיד על מקצועיות נפלאה שלא במקומה .
כל מפקד שמחוסל משמח את כולם , כל הכפופים אליו יעלו בדרגה ויקבלו משכורת גבוהה יותר.
מלחמה זה לא משחק כדורגל ולא תחרות איגרוף שאסור לתת מכה מתחת לחגורה .
אין כללים יש כלל אחד לנצח בכל מחיר . גם אם המחיר יהיה " חוסר הומניות " …
יש להשמיד את כל אוייבנו. ראשית ההגדרה.
אין להפריד בין מפלגה (חמאס/חיזבללה) ליישות המארחת (לבנון/האוטונומיה העזתית). ויש 3 מארחים: לבנון, האוטונומיה העזתית, איראן.
שנית הפעולה.
יש להשמיד את כל מוקדי הכוח של אותם ישויות. תחנות כח, נמלי תעופה ושיט, מאגרי נפט , מפעלים, כבישים, מוסדות שלטון, בנקים, אולמות ארועים, מגרשי כדורגל. הכל.
בלבנון לדוגמא יש להכנס מטריפולי בצפון לכיוון דרום. אחרי שהשמדנו את עזה ואת לבנון איראן יותר קל, יש להוריד את ההנהגה כולה ע"י פרוקסי, העם האיראני יעשה את השאר.
שלישית השליטה
יש להקים מאחזי שליטה ישראלית כאשר יש להגדיר חלקים מעזה כמו גוואנטמו ולהעביר לשם את כל האסירים שם אין חוקים ישראלים. אין להתיישב בשום אופן במקומות האלה